Навіть у найкращі часи трапляються сезони дощів,
І все ж ми були не в гуморі —
Все розмовляли так і розмовляли.
Ах, сварка. І знову сварка.
Дощ поступово посилюється.
Я зовсім не налаштований поступатись.
Ти теж досі дитина.
Вже повернулась?
Ти вискочила, навіть не взявши парасолі.
Випустивши пар на підхожій стінці, я ліг спати.
Навіть якщо похмурі дні будуть продовжуватись,
Ти ані краплі не ліпша за мене.
Однак, у такому випадку нам варто почати заново?
Станьмо охопленими дощем так само знову?
З гірким присмаком Я коливаюсь між радістю та смутком.
«Пробач, пробач, пробач мені», — хвастаю цими словами.
Якби ж я міг повернути тебе своєю посмішкою...
Проте це цілком могло б виявитись секундною оманою.
Тому що я змушую тебе ламатись.
Хоч це й очевидно, що я кращий за тебе!
Врешті-решт, я більше нічого не можу зробити.
Отож, ясно, що хай там скільки мине часу,
Дощ падатиме без упину.
Але навіть так!
Навіть у найкращі часи на дворі буває галас,
І все ж ми теж були гучні —
Все розмовляли так і розмовляли.
Ах, це розставання, попрощаймося.
Слова застрягли в горлі на пів шляху.
Якщо вискажу їх, мені стане легше,
Але чомусь мені це не під силу зробити.
Вже повернулась?
Сьогодні ти прийшла з парасолею.
З’ївши підхожої їжі, я знову ліг спати.
Навіть якщо прийде кінець, коли стало гірше нікуди,
Ти ані краплі не ліпша за мене.
Адже, окрім всього, ти ще й підлещуєшся до мене!
Краще нам знову зустрітись, коли ми будемо в гуморі.
З гірким присмаком Я коливаюсь між радістю та смутком.
«Люблю, люблю тебе», — хвастаю цими словами.
Якби ж я міг повернути минулу відстань між нами...
Проте це могло б виявитись секундною оманою.
Тому що я змушую тебе плакати.
Хоч це і очевидно, що я дивлюсь на тебе зверху вниз,
Врешті-решт, я більше нічого не можу зробити.
Отож, ясно, що хай там скільки мине часу,
Дощ падатиме без упину.
Але навіть так!
«Ненавиджу, ненавиджу, ненавиджу тебе», — хвастаю цими словами.
Хоч ти і запитуєш мене,
Але ти не докопуєшся до мене через розставання.
Чому? Я нічого не розумію.
Очевидно, що це вище за гори.
Тому що досі ми якось були разом?
Ось так ми починаємо в’язнути.
«Пробач, пробач, пробач мені», — хвастаю цими словами.
Якби ж я міг повернути тебе своєю посмішкою...
Проте це могло б виявитись секундною оманою.
Тому що я змушую тебе ламатися.
Хоч це і очевидно, що я кращий за тебе!
Врешті-решт, я більше нічого не можу зробити.
Отож, ясно, що хай там скільки часу мине,
Дощ падатиме без упину.
Але навіть так...
«Під дощем» Музика: Пусу. Вокал: Рей. Зображення: Омутацу.