Nousen bussiin tuonpuoleiseen, hyvästi.
Pikkuisena surmasin lukemattomia,
jätin aina taakseni pienet eläneet ja nauroin huoleti, lähdin kotimatkalle.
Kun nyt ajattelen sitä, minä olin se, jonka olisi kannattanut kuolla ensimmäisenä.
Kirkkaan valoisaa, ja ympärillä sakeaa ilmaa,
se vie elämältä tarkoituksen.
Ja esim. elämänviiva. Pelkkä turhan pitkä
ryppy, josta ei ole mitään hyötyä.
Sisimpäni suree toivotonta elämänkatsomusta
ja sylkee ulos ihanteita, jotka pistävät korviin.
Mitä arvoa semmoisessa on, että koko ikäni tahtoisin kadota?
Ai "itsekästä"?
Sä et tiedä hitustakaan siitä, miltä minusta tuntuu.
Kymmenien vuosien päästä olisin kuitenkin joka tapauksessa hylkiö,
joten puukota minut kuoliaaksi, ryöstä ja lähde.
Nousen bussiin tuonpuoleiseen, hyvästi.
En onnistu kokonaan unohtamaan sitäkään, kun minua pilkattiin pienenä.
Päästäni eivät lähde ne järjettömyydet, joita en mielestäni edes tehnyt.
Kun nyt ajattelen sitä, niin miksi nielin ne väitteet?
Olisi kannattanut pistää hanttiin.
Sameaa. Ryömin väentungoksessa,
siinäpä teille elämän tarkoitusta.
Ja onnellisuusteoria. Pelkkiä turhan syvällisiä sanoja,
joista ei ole mitään hyötyä.
Pinnallista sydäntä ajaa tympeä hätäily.
Aika vain kuluu eikä takaisin pääse.
Mitä versoo semmoisesta, että koko ikäni tahtoisin kadota?
Vai että olen "rasittava tyyppi"?
Mä en kuule tartte sun kantojas.
Kymmenien vuosien päähän kuitenkin joka tapauksessa asiani tulisivat mukanani,
joten puukota minut kuoliaaksi, ryöstä ja lähde.
Onko silloin merkitystä, kun koko ikäni tahdon kadota?
Onko silloin unelmia, kun koko ikäni tahdon kadota?
No eipä.
Mitä arvoa semmoisessa on, että koko ikäni tahtoisin kadota?
Ai ymmärrät, että on rankkaa?
Älä ole ymmärtävinäsi.
Kymmenien vuosien päästäkin kuitenkin joka tapauksessa murehtisin,
joten puukota minut kuoliaaksi, ryöstä ja lähde.
Se on ensimmäinen ja viimeinen rimpuilu johon pystyn.
Nousen bussiin tuonpuoleiseen, hyvästi.
Mutta kaduin ja kiljuin ja satoi.
☂ TUYU